Д-р Георги Желев завършва медицина в МУ - София през 2005 г. и придобива специалност "Хирургия" след специализация в УМБАЛ "Царица Йоанна - ИСУЛ". Професионалните му интереси са в областта на миниинвазивната и лапорасокпоската хирургия.
Придобива научна и образователна степен "доктор" след защита на дисертационен труд на тема „Лапароскопско лечение на заболяванията в хепатопанкреатобилиарната зона”с научен ръководител акад. Дамян Дамянов.
В момента е част от екипа на Клиниката по хирургия към Клиничен център по гастроентерология в УМБАЛ "Царица Йоанна - ИСУЛ".
Д-р Желев, как избрахте да се посветите на медицината?
Още като ученик в 10-ти клас в гимназията реших, че медицината ме привлича, стана ми интересно устройството на човешкото тяло и всичко, свързано с изучаването му. Колкото повече навлизах в тази материя, толкова повече ми се искаше да задълбочавам знанията си, да откривам нови неща. Има и друга причина – моята майка е лекар, това също изигра роля за избора ми.
А как решихте, че точно хирургията е Вашата специалност?
Хирургичните специалности винаги са ме привличали, защото в тях резултатът е видим, ясен, той е пред очите веднага, не може да остане незабелязан. В хирургията ме привличат динамиката, разнообразието. И това, че се работи и с главата, и с ръцете!
Кои са Вашите учители, на които дължите най-много за формирането си като специалист?
На първо място акад. Дамян Дамянов. За мен той е много повече от учител в тясно професионалния смисъл на тази дума. Каквото и да кажа за него и за ролята му в моето изграждане, ще бъде малко – той ме научи да мисля и да анализирам, да подреждам и да систематизирам, да бъда взискателен и критичен към себе си. Научил съм много и от д-р Петър Първанов, проф. Бойко Коруков, проф. Николай Пенков.
Какви качества трябва да притежава един лекар, за да стане добър хирург?
Да има силна воля, да бъде търпелив към несгодите и да бъде готов да се сблъска с много препятствия по пътя. Да е готов за много лишения – много повече от това, което си представя в началото. Да загуби приятели.
Също така мисля, че е важно да формира у себе си любознателност, посветеност и човеколюбие.
За нас, лекарите поставянето на диагнози е професия, назначаването на лечение също, за пациента обаче не е същото.
Той е в стрес и ние трябва да съумеем да му обясним какво го очаква, как искаме да направим всичко, на което сме способни, за да му помогнем. Трябва да умеем обаче да говорим и за рисковете, защото в медицината и особено в хирургията винаги има риск, има и грешки.
Ние, хирурзите се сблъскваме и с обричащи диагнози, това също е част от ежедневието ни. И се изисква особено умение и особен кураж, за да говорим по този въпрос с болния и близките му.
Какво е усещането, когато загубите пациент?
Малко е да се каже, че е изключително неприятно. Винаги се питам дали съм взел правилното решение, дали съм направил всичко, дали е бил възможен друг подход, до каква степен моята намеса е ускорила края му...
Как се промени хирургията през последните години – като възможности, методи, ниво на риск?
Промени се много и продължава да се променя с бързина, която на моменти е трудно да бъде осъзната и осмислена. Преди 17-18 години, когато навлизах в тази специалност, миниинвазивните колоректални операции бяха изключение. Днес 80% от всички интервенции, които правим в нашата клиника, са лапароскопски. Хирургията става все по-технологична и все по-технократска. Все по-голям дял ще имат и роботизираните операции.
Развитието е толкова голямо и значимо, че понякога промените идват със седмици, дори не с месеци.
В нашето съвремие сме облагодетелствани от бързия достъп до нова информация – вече не ходим в библиотека, не поръчваме статии по пощата и не чакаме месец, за да ги получим. Можем просто да влезем в интернет и да достигнем за минути до онова знание, което ни е необходимо. А то остарява толкова бързо в наши дни, че съвсем скоро се оказва, че отново нещо се е променило.
Какво Ви прави щастлив в професионално отношение?
Това, че работя в силен и сплотен млад екип, в който има изградени искрени приятелски отношения. При нас никой не казва „Това не е моя работа“, вместо това питаме има ли нещо, което трябва да се свърши.
Кои са любимите Ви занимания за свободното време?
То е толкова малко... Обичам да бъда със семейството и децата си. Правим планински преходи, харесва ни да бъдем в планината. Играя тенис, карам ски. Обичам и да се виждам с приятели, ценя много моментите, които мога да прекарам с тях.
Кое е любимото Ви време от денонощието?
Вечерите, когато е тихо и спокойно, но и ранната сутрин най-вече. Смятам, че мъжът трябва да става рано! Не в 9-10 часа, а рано. Тогава започва денят, тогава се върши сериозна работа.
Какво искате да пожелаете на младите лекари, които сега тръгват по пътя към голямата хирургия?
Да имат търпение и желание за работа. Да имат дързост и да работят над себе си, да се усъвършенстват и да вървят смело напред.
СТРАХОТЕН ЧОВЕК И СПЕЦИАЛИСТ... МНОГО СЪМ ДОВОЛНА БЛАГИДАРЕНИЕ НА НЕГО МЪЖЪТ МИ Е ДОБРЕ...
Нови три случая на западнонилска треска у нас. Така от началото на годината случаите са общо шест ...
Може ли личният Ви лекар да Ви издаде дистанционно електронно направление за преглед при специали ...
Решение на Надзорния съвет на Националната здравноосигурителна каса от 25 септември отново разбун ...
Запознайте се: той е проф. Страхил Вачев, „знаменит български кардиолог“. Пенсионирал ...
Проектът за НРД 2023-2025, изпратен от НЗОК на БЛС, отново предизвика напрежение между договорнит ...
С над 600 млн. лв. е увеличен бюджетът на Националната здравноосигурителна каса за 2022 година в ...
Д-р Алекс Фам: Алергологията е динамична и иновативна специалност
01.09.2024 10:55:20 Невена ПоповаД-р Мартин Начев: Искам да виждам все повече пациенти, на които съм успял да помогна
25.08.2024 10:31:52 Невена ПоповаД-р Светлана Славова: Призванието е нещо, което се избира със сърцето
18.08.2024 09:56:00 Невена Попова